- Отиде ли си вируса? - Работя по въпроса.
Макс и Лоугън са заедно?
Искам да мога да му стисна ръката без това да го убие.
Защо всички доктори имат такъв ужасен почерк?
Платих на онзи мантикорски мошеник 5 хилядарки и какво получих?
Купчина драсканици, които дори не мога да прочета.
Ей! Ей!
Джошуа, какво правиш?
Помагам.
Искаш да помогнеш?
Донеси ми друг молив.
Молив!
Чел съм за работата ви и си помислих, че ще можете да ми помогнете.
Вирус.
Генетически насочен към специфична генна последователност.
Да, всъщност е мой.
Защото някой ме искаше мъртъв.
Докторе, моля ви, не затваряйте. Не съм откачалка и ще ви платя добре. Ало?!
Молив, молив...
'Тъмна охра'.
'Шоколадов мус'.
Шоколад. Номер или сладкиш.
О, гадост.
Джошуа?
Джошуа, тук ли си?
Молив.
- Какво става, големи приятелю? - Нищо. Няма молив. Никъде.
- Какво е това? Дай да видя. - Нищо.
Хайде де.
- Ти ли го направи? - Аха.
- Добро е. Какво е? - Татко.
О, виждам... предполагам, че е бил любител на изкуството.
Може би когато татко те е проектирал е сложил нещо от Пикасо в ДНК-то ти.
Пикасо в ДНК-то ми.
Това е хубаво. Хоби, ще те предпазва от опасности.
- Да се покривам. Навън е опасно. - Точно така.
Хората се страхуват от това, което е различно.
Не сме сигурни дали е направен с определена цел или е просто експеримент.
Е... какво трябва да бъдеш? Освен грозен?
На теб говоря.
- Сър!
- Добре ли сте? - Подготви го за транспортиране.
Съдебните отдавна искат да се доберат до жив трансгенетичен.
И желанието им току що се сбъдна.
Да, сър. Карсън е. Уайт иска този тип да бъде транспортиран възможно наи-скоро.
Не стреляйте!
Не!
Никога не им обръщай гръб.
Проектираха я да бъде идеалния войник, човешко оръжие.
После тя избяга.
В бъдеще не много по-далеч от сега, в един объркан свят,
тя е преследвана от своето минало.
Не може да избяга. Трябва да се бори, за да открие съдбата си.
Свързахте се с гласовата поща на Доналд Лайдекър.
- Моля, оставете съобщение.
Аз съм. Скоро не съм получавал някое от твоите мистериозни обаждания.
Надявах се, че можеш да ми уредиш среща с някой от твоите познати доктори.
Последният, с който се свързах, напусна града доста бързо.
Каза, че твоите бивши служители искали да прекратят договора му.
Както и да е, наистина бих искал да се чуем.
Ехо! Има ли някой тук? Здравей.
- Здрасти. Макс трябваше да отиде някъде. - Няма нищо. Всъщност търсех теб.
Уредих много добра сделка за едни свински крачета, но купувачът се отказа. Искаш ли ги?
Нямам никакви пари.
О, няма проблем. Приеми го като 'съжалявам, че се опитах да те убия онзи път'.
Ей, човече, това е хубаво. Наистина е...
Наистина е хубаво.
Мое е.
- Това може да струва някой лев. - Добро ли е?
О, да. Виж какво внимание е обърнато на детайлите. Вече не се срещат такива работи.
Вземи го.
Не, тези свински крачета не струват толкова много.
Искам да го вземеш.
- Ами, добре. Благодаря. - Чакай малко.
- Джошуа. - Добре.
- Наслаждавай се на свинските крачета.
Свински крачета. Довиждане.
- Здрасти. - Здравей.
Чудех се дали мога да се поровя из библиотеката ти.
Разбира се. Виж, щях да ти се обаждам.
- Така ли? - Да.
- Органична химия? - Четиво за преди лягане.
Та за какво си искал да говориш с мен?
Опитвах се да се свържа с Лайдекър.
Лайдекър? Защо?
Последният път когато говорихме той спомена нещо за преследване на някого.
Звучи като него.
Помислих си, че е странно, че той така и не се върна при мен, затова се разрових малко.
Полицията извадила кола от реката преди около месец.
Била регистрирана на името на Лайдекър.
- Той е мъртъв? - Е, така и не намерили тялото.
Полицията казва, че никой не би могъл да оцелее след такава катастрофа.
- Те не познават Лайдекър. - Звучиш почти обнадеждена.
Когато прекараш 10 години, бягайки от някого, накрая почва да ти липсва.
- Поне още имаш Уайт. - Добрия стар Еймс.
Някакси не е същото с него.
Както и да е, Мат Сюнг ми намери полицейския доклад по случая. Виж го.
Има някакви снимки, които намерили близо до колата на Лайдекър. Прилича на разкопки.
Мисля да ги сравня с някои археологични данни.
- Може да помогне. - Е, трябва да се видя с един човек.
Бизнес или удоволствие?
Една жена се свърза със Само Очите.
Синът й е бил отвлечен. На 6 години е.
Ужасно. Не знаех, че Само Очите издирва изчезнали деца.
Тя се свърза с мен чрез информатор, който познавам от много време.
Полицията е стигнала до задънена улица. Семейство Олсън са отчаяни.
Мъжът й е голяма клечка.
Тя предложи да направи дарение на фондацията ми.
- О, докъде стигнахме. - Хей, дори и Само Очите трябва да си плаща сметките.
Харесва ми.
Чудесно. Чакай само да махна това.
Да, моля те, отвратително е. Поразително.
- Погледни цветовете, които са използвани. - Златисто? Любимото ми.
Е, да, има и малко златисто,
но широките щрихи от небесно синьо и пурпурно,
слети с металните предмети и палимпсестите,
са това, което прави тази творба на изкуството толкова уникална и вълнуваща. Не мислите ли така?
- О, да. - Ще ви дам 6 хиляди.
6 хиляди?
Добре. Седем. Агенти.
Енцо! Извади 7 хиляди от сейфа и ела да отнесеш това.
Не, всъщност ще го оставя тук.
Искам да се обливам в животинската енергия, струяща от него.
Да позволя на очите си да се наслаждават на смело напластените огромни щрихи.
Остава само малко бира и няколко свински крачета и ще си направиш цял купон.
Трябва да се запозная с този художник.
Трябва да се запозная с... Джошуа.
- Хей, малкия! - Да, да.
Той е... той е срамежлив.
Виж, моите клиенти не искат просто някаква картина, окачена на стената им.
Те искат да имат възможността да я обвържат с автора й,
да се повлияят от ум, творчески по-плодовит от техните собствени.
Ами, какво да ти кажа. Той е плодовит, но е домошар.
Е, поне ми кажи, че е отдаден на работата си.
Благодаря.
О, да, да, той рисува и денем, и нощем.
Не смогва да си набави достатъчно полимпсести и небесно синя боя,
за да сложи в щрихи бликащата си животинска енергия.
Това е, Джош. Приготви се. Покажи ми какво можеш.
Красота, красота! Сложи малко там в левия ъгъл.
Изглежда чудесно. Хайде, покажи ми още какво можеш. Бъди едно цяло с боята.
- Харесала я е? - Знаеш ли кое хареса? Цвета.
Точно така. Хвърли малко там.
О, знаеш ли... огромните напластени щрихи... ужасно й харесаха.
Хайде, развихри се. Точно така, давай!
Развихри се, Джошуа, развихри се!
О, красиво е, давай!
Прекрасно!
- Джошуа... - Какво има, Джош?
...има ново лице.
- Така ли? - Творбата ми е моето лице, Алек!
Да, добре. Знаеш ли какво хареса тя?
Харесаха й палимпсестите, хартията, на която беше писано.
Точно такива. О, тези са чудесни.
Ето така. Тези са перфектните! Хайде, покажи ми какво можеш.
Какво ще ми покажеш? Какво? Хайде, имам нужда от помощ. Помощ!
Джошуа! Джошуа! Джошуа!
Заболя ме главата.
Взеха го посред нощ. От стаята му.
Не чухме нищо.
- Полицията намери ли някакви улики? - Никакви.
Мислят, че е работа на професионалисти. Имаме видео камери в къщата.
На записа се мярка някой, но не можем да видим нищо по-конкретно.
- Бих искал да го видя. - Тук има копие от него.
Кой би направил това? Не сме толкова известни. От скоро сме в Сиатъл.
Похитителите не са се свързвали с вас, не са искали откуп?
Добре. Бих искал да дойда и да огледам къщата.
Трябва да е през деня, докато съпруга ми е на работа.
Той не знае, че съм тук.
Истината е, че той не харесва особено Само Очите.
Мисли, че това, което правите, е пагубно.
Всичко е наред.
Опитах се да изровя всичко, което би ви помогнало.
Акт на раждане, медицински документи, доклади от училището.
Той е толкова умно момче.
Спечели състезание по правопис, когато беше на 4. Можете ли да повярвате?
- Думата беше 'бездна'. - Дори аз не мога да я напиша правилно.
Това е той когато беше на 3.
Красиво момче е.
Ние...
загубихме първите две деца при раждането.
Той е целия ни свят. Нашето чудо.
Не разбирам. На акта за раждане пише...
О, да, това. Аз съм с майчиното си име-Олсън.
Рей носи името на съпруга ми, което е Уайт.
- Еймс Уайт? - Да, това сме ние.
В по-щастливи времена.
Моля ви, намерете го. Намерете сина ни.
Каза, че й харесва дори повече от първата.
Каза, че иска да се видите, за да обсъдите разцъфтяващия ти художествен усет.
Ето.
- Рита иска да се запознае с мен? - Да, добре се справяш, нали?
Джошуа иска да се запознае с Рита. Да обсъдим разцъфтяването ми.
- Лоша идея. - Добра идея. Добре е за кариерата ми.
Виж, Джош, ти си чудесен художник... както изглежда.
Но освен това, да бъдем честни, ти си и куче-човек.
Послушай ме.
Един поглед към теб и твоята почитателка ще избяга от страх за живота си.
Това ще унищожи разцъфтяващата ти кариера още в самото й начало.
Да не говорим, че и продажбите ще спрат.
Хората се страхуват от нещата, които са различни.
Е, какво ще правиш? Хайде, покажи ми още от животинската ти енергия.
Джош, не бъди такъв, хайде.
Добро утро, Джошуа. Ти пък какво правиш тук?
- Посещавам бъдещия художник.
Дойдох само да си взема документите.
Съсредоточи се.
- Това е странно. Бяха точно тук. - Как изглеждаха?
Жълтеникави листа с драсканици по тях.
- Палимпсести! - Какво?
Ъъ... притеснен приятел. Това е всичко, тревожи се за теб.
- Може би са долу в мазето. - Да.
- Лоугън е.
Това сигурно е важно. Защо не отидеш да видиш за какво става въпрос?
Микеланджело и аз ще намерим документите ти.
- Добре.
Трябва да са тук някъде, нали?
Трябва да намерим документите за гадния вирус!
- Добре, добре.
По-спокойно, Джош.
- Той е. - Е, какво мислиш?
- Лоши неща се случват и на лошите хора. - Тя не е лош човек.
- Но е омъжена за него, нали? - Тя не знае с какво се занимава той.
Не вижда кръвта по ризите му?
Ако знаеше нямаше да се свърже със Само Очите.
Уплашена е, Макс. Отчаяно иска да си върне сина.
Е, ако Уайт не беше толкова зает да убива мен и приятелите ми,
можеше да направи нещо по въпроса.
- Пак имаш онзи поглед. - Кой поглед?
Който значи, че знаеш още и ще ми го кажеш.
Това е от охранителната система на Уайт. От камерата в задния двор.
Който и да е взел момчето трябва да е видял камерите и да е изчислил
как да влезе без да бъде видян на тях. Но ето какво не е могъл да изчисли.
- Лошият вкус на Уайт в подържането на градина? - Чакай.
Мога да поправя изкривения сферичен образ.
Ето.
Трансгенетични.
Моето предположение е,че не са могли да стигнат до Уайт, затова са взели детето му за отплата.
Уайт сам си го изпроси.
Да, но момчето е невинно. Не е виновно за това какъв е баща му.
Не те моля да се забъркваш в това. Просто ти казвам какво става.
Уенди може да е следващата жертва. Ще я предупредя и ще й помогна да си върне сина.
- Как? - Виждаш ли това?
- Какво е? - Нещо като значка.
Пуснал съм образа да се изчисти.
С малко късмет след време ще е достатъчно изчистен, че да можем да го прочетем.
Междувременно, отивам да видя Уенди
преди мъжът в къщата й да се върне за вечеря.
- Идвам с теб. - Не си длъжна.
Напротив. Иначе не съм по-добра от него.
- Сигурно се шегувате. - Алек, толкова се радвам, че се отби.
Искам да ти покажа нещо. Има статия за Джошуа в седмичника на художника.
'Зашеметяваща творба на неопитен гений.
'Джошуа-номер две' дава глас на загрижеността в експресионизма,
отдавайки се на поразителната си неяснота.
Средствата носят истинското съобщение. '
Това горе долу го обобщава. Рита, относно 'номер две'...
Когато го видяха, аз...
Рита, ще трябва да си вземем 'Джошуа-номер две' обратно.
Страхувам се, че това не е възможно.
- Продала си я? - Не, не, тя е част от моята лична колекция.
О, ами такова е искането на художника.
Той... Картината има сантиментална стойност за него, нали се сещаш?
- Трябва да си я върне. - Не бих могла да понеса да се разделя с нея.
Може би ако художника обясни лично...
Това не е възможно.
Слушай, Рита...
Какво трябва да направя, за да си върна тази картина?
Още две?
Точно така. И каза, че тогава ще ни върне предишната.
Хайде, хайде, нямаме време. Започвай да размахваш четката.
Не мога да рисувам. Ами Макс?
Искаш да й помогнеш, нали? Тогава се стегни. Хайде, ще ти помогна.
От какво се нуждаем? Малко боя? Това трябва да стане добре.
Виждаш ли, всичко е в китката.
Добре.
Генетично проектиране? Правителството го покрива?
Дори и всичко да беше вярно, Еймс няма нищо общо.
Той те е лъгал. Не е това, за което се представя.
- Не ви вярвам. - Съжалявам, но това е истината.
Те отведоха сина ви, за да наранят мъжа ви, защото той е наранил тях.
Мъжът ми е добър човек.
- Той постави сина ви в опасност. - Не.
И докато стоите тук, вие също сте в опасност.
Махайте се. И двамата.
- Искаме просто да ти помогнем. - Еймс ме обича. Обича Рей. Той...
...се чуди какво по дяволите правиш тук,... 452?
Не си го и помисляй. На колене веднага, и двамата.
- Еймс, какво става? - Не те нараниха, нали?
- Еймс? - Какво правите тук?
- Тъкмо щях да ти задам същия въпрос. - Какво по дяволите правите в къщата ми?
Би трябвало да си на работа, нали се сещаш, да убиваш хора.
Това не е вярно. Кажи ми, че не е.
- Какво ти казаха? - Ами, че ти... че Рей...
Ти си знаел през цялото време, нали?
Знаел си, че тези трансгенетични са взели сина ни и така и не ми каза?
Еймс!
- Ти, кучи сине! - Вие, животни такива, сте взели сина ми!
Би трябвало да те пребия, да счупя нещастния ти врат и да се държа все едно изобщо не си съществувал.
Но не съм такова животно.
- Еймс, о боже. - Съжалявам, толкова съжалявам.
Да се махаме от тук.
Чакай.
Имаме следа относно кой е отвлякъл сина ви. Можем да го намерим.
Ще направите това? Защо?
Няма да го направя за теб.
Ти заслужаваш цялата болка, която може да се изживее, но жена ти и сина ти не.
Не би трябвало да страдат от това, което ти си надробил. Ще подържаме връзка.
Не, не, тук няма страст. Композицията е бедна.
Съпоставките са на слуки, без никакво съсредоточаване.
- Изглеждат точно като предните две. - Какво?
Тези две платна, сложени заедно, никога не биха могли да се равняват на силата и могъществото
на 'Джошуа-номер две'.
Не, това се случва понякога. Художник да има проблясък за един момент,
който изчезва толкова внезапно, колкото се е появил.
Ще го наречем неговия син период. Ще струва милиони.
Знаеш ли, само ако можех да поговоря с него
бих могла да му помогна да намери музата си отново.
Това не може да се случи.
Тогава се опасявам, че сделката пропада.
Все още не е достатъчно ясно, но не трябва да отнеме още много време.
- Добре ли си? - Просто си мислех.
Не знам какво очаквах да видя, когато отидохме там.
Не беше къщата от картичката на Холмарк или от картинките с барбекюто в задния двор.
Всичко изглеждаше толкова нормално.
Днес пуснахме доста голяма бомба там.
Предполагам, че нещата вече няма да са толкова нормални.
Но кой знае?
Може би щом направиш това, Уайт ще се поправи.
- Ще го накараш да се отнесе по-различно към длъжността си. - Ти си вечният оптимист, нали?
- Такава ми е природата. - Да.
Е, щом се отнася до природата на Уайт обаче, не бих разчитала на това.
Загубих документите на Макс. Загубих си музата.
Загубих всичко.
Не, Джош, Това не е краят на кариерата ти.
Нека ти дам малък съвет от малкия си опит в изкуството.
Всичко е до вземане и даване. Необичайното не се приспособява толкова лесно, приятелю.
Виж, трябва да се отдръпнеш.
Трябва да се отдръпнеш, да спреш да рисуваш, да ги накараш да чакат.
Те ще тропат на вратата ти за една твоя картина.
Не, не, не. Трябва да унищожим вируса.
Трябва да си върна 'Джошуа-номер две'.
Мога да го открадна.
Да го откраднеш, да.
Може ли да отворим един прозорец? Защото изпаренията от боите превръщат мозъка ти в овесена каша.
- Ще се промъкнем и ще я откраднем, а? - Слушай ме, слушай ме.
Ако откраднем тази картина, Рита ще знае, че сме били ние.
Нали? Това ще сложи край на кариерата ти. Не това е планът.
Като продаваме картини, можеш да намериш нов доктор за Макс.
Дори можеш да й купиш цяла болница. Просто й кажи, че си изгубил документите.
Не знам, кажи й, че кучето ти ги е изяло. Кажи й, че ти си ги изял.
Макс ще го преживее. И знаеш ли защо?
Защото под садистичната й кожа се крие много мека душа.
- Джошуа?
Е, трябва да тръгвам.
Какво има, големи приятелю?
- Успя ли да намериш документите ми?
Ще приема това за не.
- Алек продаде картините ми и... - Картините ти?
- Да, харесаха ги... за известно време. - Това е чудесно.
Макс и Джошуа трябва да говорят за картините веднага.
- О, чакай малко.
- Да? - Макс, имам целия образ.
Това е значка на облекло на фирма, наречена Природно почистване.
Имам адреса на място, върху което работят сега в града. Между 5-а и Гранд.
Ясно.
Трябва да тръгвам. Ще поговорим после, обещавам.
Всичко е наред. Аз съм от Мантикор. X5-452.
Знам, че сте взели детето на Уайт, видях записа от камерите за наблюдение.
Аз също не го харесвам, но не може просто да отвличате децата на хората.
Нека позная. Ти си с него.
Кои по дяволите сте вие?
Ето няколко снимки, които намерили близо до колата на Лайдекър.
Изглежда като място за разкопки.
Символът на Мантикор.
Нямаха кодове. Биеха се различно. Не са трансгенетични.
- Не можех да ги нараня. Колко странно е това? - Става още по-странно.
Мястото, което си намерила е било гробище през 1800 година.
- Защо символът на Мантикор беше там? - Добрър въпрос.
Намерих го пак в гробище в Месопотамия от 5000 година преди христа.
Още едно в гробница в Атакама, Чили, от 2000 г. преди христа.
Етруските катакомби от 2 век, северните келти от 7 век.
- Като вирус през историята. - Какво означава това?
Всичко, за което мога да се сетя е, че Мантикор или някой предшественик
е бил в действие по-дълго отколкото си мислим.
Не са правили генетично проектиране в Месопотамия, нямали са даже компютри.
Може би не. Но задника ти току що беше сритан
от двама, мотаещи се в индиянско гробище.
Каква е връзката между Лайдекър и това?
Не знам. Имал е снимки от мястото, където похитителите са държали детето.
- Не мислиш, че стои зад всичко, нали? - Дори не знаем дали е още жив.
Опитвам се да проникна в гласовата му поща. Може да излезе нещо.
Междувременно, ще изненадам Уайт с едно посещение.
Може би знае много повече, отколкото казва.
- Изплаши ме. - Съжалявам.
Не те чух да влизаш.
- Уенди...
По-добре да вдигна.
Ало? Да? Синът ми. Кой се обажда?
Еймс, Рей ли е? Не ги ядосвай, не...
Колко искате?
Откъде да сме сигурни, че е жив?
- Рей?
- Скъпи, мама е!
Не се тревожи, синко, идваме.
Ало? Ало?
Да.
Ще бъдем там.
- Не трябва ли да се обадим на полицията? - Не, казаха да сме сами.
Ако не сме... ще го убият.
Уен... знаеш, че те обичам, нали?
Знам.
- Какво има? - Къде си?
Проследих ги. Напуснаха къщата. Мисля, че ще се срещнат с похитителите.
Проникнах в гласовата поща на Лайдекър. Там има съобщение от някакъв археолог.
Нещо не е наред. Къде са те?
Няма да дойдат.
Какво искаш да кажеш? Откъде знаеш?
- Инсценирах всичко. - Какво? Направил си това?
- Къде е Рей? Искам си сина! - Той вече не е твой син!
Имало е програма за генетично размножаване. Жените са били принуждавани да раждат деца.
Ти беше избрана за мен. Другите постъпиха по умния начин
и се махнаха от програмата веднага.
Аз направих само една грешка.
- Влюбих се в теб. - Не...
Но ти... ти просто не можа да оставиш нещата така.
Когато взеха Рей, ти не можа да го приемеш.
Трябваше да излезеш и да го намериш сама.
Винаги е третото. Убиват първите две когато се родят.
Макс, първите две деца на Уайт са умрели при раждането.
Не исках всичко да свърши така, но сега нямам друг избор.
Що се отнася до полицията,
дошли сме тук да се видим с похитителите на сина ни.
Оказали сме с в престрелка и ти си била убита.
Накрая убиват майката.
- И аз съм бил прострелян.
- Какво си ти? - Аз съм бъдещето.
Сбогом, любов моя.
Не направи ли вече достатъчно?
Изненадана ли си? Мислиш си, че ти и твоите мантикорски приятели сте специялни?
Трансгенетични боклуци!
Мислиш, че тези лабораторни плъхове с техните химични и генетични кодове
ще поставят мазните си малки лапи в бъдещето?
- Не знаеш срещу какво се изправяш. - Трябваше да ти сритам задника.
Не би могла, защото си твърде слаба.
Болката е илюзия на ума.
Стой на място!
Това е скъпо и значимо творение, г-не.
Знам.
Джошуа? Ти ли си?
Моята картина. 'Джошуа-номер две'.
Казах на агента ти, че можеш да си вземеш картината
ако само помолиш за това лично.
Ето ме. Лично. Върни ми я.
Да, но мога ли да те видя?
Съжалявам.
Джошуа, просто ме остави да те видя и ще си вземеш картината обратно,
а аз ще се оправя с ченгетата.
- Ченгета? - Да, задействал си алармата.
- Те идват. - О, гадост.
Джошуа, за мен няма значение как изглеждаш.
Не. Крясъци. Бягство за живота ти.
Джошуа... няма значение.
Обещавам ти.
Всичко си идва на мястото сега.
Работата ти, картините ти...
Те са били отражението на художник, който буквално е виждал света за пръв път.
Весело празненство на новото и свободата.
Но сега си осъзнал, че не можеш да си част от този свят. Никога.
Хората се страхуват от това, което не разбират.
Ти си твърде добър за нас, Джошуа.
Рисувай за себе си. Създавай, защото от това живее душата ти.
Но не го прави за нас. Ние не те заслужаваме.
- Ти си специален. - Специален. Пръв.
Ти си...
единствения...
Джошуа.
Тя не е в безопасност. Трябва да я изведем от града.
Ами Уайт?
Обадих се на Мат Сюнг да проверят къщата му.
Голяма изненада. Няма и следа от него.
Значи се връща към правителствената си работа
за тайната правителствена агенция, за която никой не е чувал. Недостъпен е.
Тази група, в която е, знае как да си прикрива следите.
Тренирани са. Правили са го 2000 години.
Въпросът е...
За какво е цялата тази размножителна програма и кой стои зад нея?
И какво искат от Рей?
- Добре ли се справих? - Справи се отлично, Рей.
- Майка ти не заподозря нищо. - Иска ми се тя да разбере.
И на мен. Но трябваше да стане по този начин.
За теб е време да бъдеш с други като нас.
- Ще ме посещаваш ли? - Когато му дойде времето.
Обичам те.
И ще мисля за теб през цялото време.
Всичко ще бъде наред.
Превод и Субтитри: Bulgaria TEXT '2001